Carolina Bartumeu
“Surten coses però es fa difícil aconseguir un sou digne”
Provinent d’una nissaga enamorada de la música, la seva passió pel violoncel va començar a l’Institut de Música. 27 anys. Violoncel·lista. Ha fet concerts arreu d’Europa i ha col·laborat amb orquestres del país, Espanya, França i Itàlia. Una professió sacrificada i que la pandèmia també colpeja.
![](https://imagenes.diariandorra.ad/files/image_large/uploads/2023/12/19/6581af01bd09d.jpeg)
Carolina Bartumeu
La seva passió per la música ve des de petita.
Sobretot ve dels meus pares, grans amants de la música clàssica, i quan és una cosa que has viscut a casa amb naturalitat, fa que t’agradi més. Tampoc crec que estigués destinada a dedicar-me a això, però sí que em va permetre començar a tocar l’instrument des de ben petita i a decidir què m’agradava més.
I el violoncel va guanyar de golejada.
Ja el tocava des dels set anys i l’elecció de l’instrument va ser de casualitat. Vaig sentir el nom de Pau Casals, el vaig escoltar més i em van animar a agafar el violoncel i va ser cap als 15 que vaig veure clar que volia guanyar-me la vida amb això.
La seva formació ha tingut diverses etapes.
Després de complir a Andorra la primera fase d’aprenentatge, vaig estar un any a Barcelona, per comprovar el meu nivell i conèixer gent de la meva edat amb la mateixa dedicació. A partir d’aquí, vaig anar a parar a Utrecht (Holanda), vaig fer la carrera allà i més tard el màster a Londres, a la Royal College, que el vaig acabar fa dos anys.
Una professió exigent i sacrificada la seva.
I que t’obliga a ser constant i a mantenir-te en forma amb l’instrument. És semblant al que pugui experimentar un esportista professional que ha d’estar constantment en actiu i sacrificar certes coses. Jo em mantinc en forma tocant i, de vegades, és dur. Tot i que hi ha altibaixos com en qualsevol feina, m’omple i sempre estaré feliç per la decisió que vaig perdre. Precisament, ja ho deia Pau Casals, que som una mica esclaus de la nostra professió, però, bé, l’hem escollit, eh? [riu].
Accedir a orquestres i places de nivell comporta maldecaps.
Són proves d’accés molt dures i, a més, amb la crisi sanitària és difícil que s’obrin audicions i cap orquestra contracta músics com jo, freelance. Ara s’ha frenat l’activitat però tinc cosetes al març, a l’estiu, algun concert a França i a Galícia. Surten feines puntuals però és difícil aconseguir un sou digne.
I la pandèmia, precisament, no ajuda.
Evidentment que ho complica, però la sala hi és, la capacitat econòmica també i crec que el tema és la voluntat de fer-ho.
Un exemple del que diu és el darrer concert a l’Auditori.
Exacte i s’hauria pogut fer un altre pas però, clar, la cultura, i més la música clàssica, sol ser deficitària i és un fet. El concert de De pel·lícula va anar molt bé i la selecció de les peces va estar molt ben feta. El programa era molt xulo, tot i la dificultat d’escollir entre un ventall tan gran de clàssics del cinema. La combinació amb els actors era molt bona i tot plegat, molt accessible.